Și-acum, copii... v-ați făcut comozi?
Atunci, voi începe.
Această poveste își are începuturile cu multe mii de ani în urmă...
dar s-a desăvârșit în doar 7 zile.
Pe atunci, cu mult timp în urmă...
nici unul din lucrurile pe care le putem vedea acum...
soarele, luna, stelele, pământul,
animalele și plantele... nici unele nu existau.
Exista doar Dumnezeu...
și deci, doar El le putea crea.
Și El le-a făcut...
Traducerea, adaptarea și sincronizarea Marius Luca marius_luca@hotmail.com
Simpson... Ce mai caracter avea...
Mă întreb, ce s-o fi ales de el?
O, îmi imaginez c-a murit, ca toți ceilalți.
Ah, acelea vremuri...
D-le Tuttle, părul...
Da?
Bună dimineața, doamnă. Am venit în legătură cu...
O, da, desigur.
Intrați.
Nu vă așteptam așa curând.
Sunteți...?
Sunt Bertha Mills, doamnă.
Iar acesta e Edmund Tuttle.
Îmi pare bine să vă cunosc, doamnă.
Trebuie să fii grădinarul.
Așa e. Grădinarul.
Iar pe această domnișorică o cheamă Lydia.
Ai destulă experiență în serviciu?
O, nu vă lăsați păcălită de această față angelică, doamnă.
E mai în vârstă decât pare.
Știi să calci?
Ce s-a întâmplat? Ți-a mâncat pisica limba?
Nu poate vorbi, doamnă.
Săraca copilă e mută.
O...
O, dar e foarte muncitoare.
Vă promit eu asta.
În regulă.
În regulă. Cealaltă fată pe care am avut-o vorbea prea mult, oricum.
Urmați-mă.
Doamnă Mills, dvs. și fata...
veți dormi la mansardă, în capătul scărilor.
- Iar dvs, domnule... - Tuttle, doamnă.
Puteți dormi în baraca din spate.
După cum puteți vedea, treburile casei au cam fost neglijate...
de când servitorii au dispărut, de aproape o săptămână.
Vreți să spuneți că au dispărut, pur și simplu?
În neant...
Nici o notiță, nimic.
Nici nu și-au luat salariile.
Ei... pur și simplu ne-au părăsit.
Cam straniu să faci așa ceva...
Curând veți afla că sunt momente
când această casă nu e chiar căminul ideal.
În anunțul pe care l-am dat...
am cerut oameni cinstiți și muncitori.
Nu e nimeni mai cinstit și mai muncitor decât noi.
Nu-i așa, domnule Tuttle?
O, da, suntem foarte cinstiți...
și... foarte muncitori.
Bucătăria.
Iau micul dejun la 8:00...
copiii la 9:00.
Prânzul se va servi la 1:00 iar cina la 7:30.
Și stăpânul, doamnă?
Stăpânul a plecat la război...
acum un an și jumătate.
N-am mai avut noutăți de la sfârșitul războiului...
Care dintre voi va găti?
Îmi pare atât de rău, doamnă...
Care dintre voi va găti?
Rețineți ce fac eu.
În casa asta, nu se descuie nici o ușă...
fără ca mai întâi să fie încuiată cea precedentă.
E vital să țineți minte asta.
Nu e așa ușor pe cât pare.
Aici sunt 15 chei diferite de la toate cele 50 de uși...
depinde în ce parte a casei sunteți la un moment dat.
Doamnă Mills, începând de mâine
vă voi lăsa un set de chei în păstrare.
Da, doamnă...
Camera de muzică.
Acest pian vechi era deja aici când ne-am mutat.
Vă rog să nu lăsați copiii să izbească în el.
Îmi provoacă migrene.
Liniștea e un lucru foarte apreciat în această casă.
De aceea, aici nu veți găsi telefon, radio...
sau orice altceva care face zgomot.
O, nu avem electricitate, deasemenea.
În timpul războiului, germanii au întrerupt curentul...
așa că am învățat să trăim și fără el. Să continuăm...
Doamnă, nu e nevoie să ne arătați întreaga casă.
Ba da!
Ba este nevoie.
Cea mai mare parte a timpului trebuie să vă vedeți de treabă din greu.
E, cel mai adesea, dificil s-o faci...
dacă pe-acolo se află ba o masă, ba un scaun, ba o ușă, vreo măsuță...
sau vreunul din copiii mei joacă ascunselea.
Cum adică, doamnă?
Probabil ar trebui să vă prezint copiilor.
D-le Tuttle, puteți vedea de grădină, de acum.
Vei găsi scule în șopron.
Da, doamnă.
Voi două puteți începe să trageți draperiile.
Toate.
Hai.
Îi voi trezi. Veți aștepta aici.
Orice ați face, să nu desfaceți draperiile.
Trezirea, trezirea.
Acum, haideți...
Ochii închiși, mâinile împreunate.
Lasă-ne-n lumina zilei...
Isuse, căruia acum ne rugăm...
Binecuvântată fii Sfântă Fecioară...
căreia, cu credință fragedă, ne-nchinăm.
Isus, Maria, trandafiri nepătați...
aveți-ne în grijă până la sfârșitul zilei.
Sunt încă pe jumătate adormiți.
Ce copilași drăguți.
Ei... ce spuneți?
Ce mai faceți?
Voi ce mai faceți, copilași?
Numele meu e doamna Mills...
dar îmi puteți spune Bertha dacă vă place.
Care sunt numele voastre?
Anne. Nicholas.
Anne și Nicholas. Ce nume frumoase...
Vei fi noua noastră bonă?
Da, dragii mei. Sunt noua voastră bonă.
E timpul să-și ia micul dejun.
Lydia, mergi în bucătărie și închide toate obloanele.
Doctorii n-au fost în stare să găsească un leac.
Pentru ce?
Pentru condiția lor.
Copiii au o foarte serioasă alergie la lumină.
Sunt fotosensibili și niciodată nu trebuiesc expuși
la nici o lumină mai puternică decât asta.
Altfel, în câteva minute...
le vor erupe răni și bășici...
și încep să se sufoce.
Eventual, le poate fi fatal.
Dumnezeule bun...
Nu-mi place pâinea asta prăjită.
De ce nu?
Are un gust ciudat.
Îmi plăcea mai mult înainte.
Asta pentru că, înainte, o făcea altcineva.
Și când se întorc?
Nu se mai întorc, copile.
La fel ca tati.
Tati se va întoarce, totuși.
Doamnă Mills, tatăl nostru luptă într-un război, în Franța...
E războiul mondial...
Știu, dar e în Franța.
De-ajuns, mori stricate.
Terminați-vă micul dejun.
Ne vei părăsi și tu?
Sigur că nu!
De ce v-aș părăsi?
Și ceilalți au spus că n-or s-o facă...
dar au făcut-o... și-atunci, s-a întâmplat.
Taci!
Ce vrei să spui, Anne?
Ce s-a întâmplat?
Mama a... înnebunit.
- Nu s-a întâmplat nimic. - Ba da, a fost.
- Nu, n-a fost! - Ba da, a fost!
Liniște!
Ce se întâmplă? Vreau ca farfuriile să fie goale
în mai puțin de un minut. A fost clar?
D-nă Mills, vreți să veniți afară, un moment?
Am o vorbă cu dvs.
Da, doamnă.
Poștașul, de obicei, vine în fiecare miercuri.
Dar tocmai am verificat cutia poștală...
și-n această săptămână n-a fost.
Mă tem că nu înțeleg, doamnă...
Această scrisoare ar fi trebuit să fie ridicată...
și livrată ziarului, acum cinci zile.
E un anunț publicitar pentru servitori.
Odată ce niciodată nu a fost publicat...
îmi explicați ce căutați aici?
O, înțeleg...
Doamnă, e tocmai ce voisem să vă spun...
atunci când ne-ați deschis ușa.
Adevărul e că noi am venit...
pur și simplu la risc.
O casă mare ca asta...
totdeauna are nevoie de cineva care-i știe rosturile.
Ați mai servit într-o casă ca asta, înainte?
Ar putea să vă surprindă, doamnă...
dar noi, de fapt, am lucrat aici.
Aici?
O, asta a fost acum mulți ani în urmă.
Dacă nu vă deranjează s-o spun, doamnă...
au fost cei mai buni ani din viața mea.
De asta am revenit, fiindcă această casă
înseamnă mult pentru noi.
Poate mai bine v-aș arăta referințele noastre, doamnă...
Nu, nu, nu.
Nu vă supărați. Nu e nevoie.
Deci spui că ați cunoaște casa bine?
Ca pe podul palmei mele...
Presupunând că zidurile nu au făcut picioare
să se fi mutat între timp.
Singurul lucru care s-a mutat de aici e lumina...
Încât s-a schimbat totul.
A devenit dificil... ca s-o spun lejer.
Sau, spus mai dur... insuportabil.
Singura cale de-a îndura e să-ți păstrezi mintea limpede.
O, da, doamnă...
Nu-mi plac fanteziile.
Ideile ciudate... Înțelegi ce vreau să spun?
Cred că da, doamnă...
Copiii mei au uneori idei ciudate.
Dar nu trebuie să le acordați nici o atenție.
Copiii sunt copii...
Da, desigur, doamnă...
În regulă. Puteți rămâne.
Vă mulțumesc foarte mult, doamnă...
Ba s-a întâmplat.
"Guvernatorul roman a încercat să-i facă..."
"să se răzgândească după aceea..."
"... să se răzgândească". Te oprești.
"După aceea..."
"el a ordonat ca ei să fie bătuți".
"Dar Justus și Pastor, departe de a fi înfricoșați..."
"bucuroși au arătat că sunt dispuși să moară pentru Hristos."
"Când a văzut asta..."
"guvernatorul roman a fost cuprins de furie..."
"și a ordonat să le fie tăiate capetele".
Ce găsești așa de amuzant?
Păi...
Păi, ce?
Acești copii au fost într-adevăr proști.
De ce?
Pentru că au spus că ei cred în Isus...
și-apoi au fost uciși pentru asta.
Dar tu ce-ai fi făcut, l-ai fi negat pe Hristos?
Ei bine... da...
În sinea mea aș fi crezut în El...
dar n-aș fi spus asta romanilor.
E ceea ce crezi și tu, Nicholas?
Înțeleg...
Deci voi ați fi mințit în privința negării lui Hristos.
V-ați fi salvat capetele de romani...
asta-i adevărat.
Dar ce s-ar fi întâmplat după aceea?
Când?
În viața de apoi.
Cea care ne așteaptă după ce murim.
Unde te-ai fi dus?
Unde, Nicholas?
În iadul copiilor.
Ce e iadul copiilor, Anne?
Unul din cele patru iaduri.
Care este...?
Eu, eu, eu! Eu!
Nu, lasă-l să răspundă. Care este...?
Acolo e iadul unde merg osândiții...
și acolo e Purgatoriul...
Da...
Și în loc de sânul lui Avraam, unde ar trebui să ajungă...
e iadul unde ajung copiii.
În centrul pământului.
Unde e foarte, foarte cald.
Acolo ajung copiii care spun minciuni...
dar ei nu merg acolo doar pentru câteva zile.
O, nu...
Nu, ei sunt osândiți. Pentru totdeauna.
Gândiți-vă la asta.
Încercați să vă imaginați sfârșitul eternității.
Închideți ochii...
Închideți ochii și încercați să vă imaginați...
Pentru totdeauna...
Durere... pentru totdeauna.
Încep să amețesc.
Acum, ați înțeles
de ce Justus și Pastor au spus adevărul?
Foarte bine.
Deschideți cărțile la lecția 6.
Nu ne putem juca?
Cu certitudine, nu puteți.
Mai întâi veți citi lecția...
apoi o veți învăța din suflet.
Toată?
Încă un protest
și nu va mai fi nici o joacă, toată ziua.
De fapt, cred că puteți învăța în camere separate.
Nu, nu, nu!
Ba da, ba da, ba da!
Dar ne e frică dacă stăm separat!
Frică? De parcă n-ați fi stat în casa asta până acum.
Și dacă vedem o fantomă?
Ți-a spus, cumva, sora ta, una din poveștile ei?
Nu i-am spus eu nimic!
Dacă vezi vreo fantomă îi spui "Salut"...
și continui să înveți.
- Hai în camera de muzică. - De ce eu?
Pentru că așa spun eu! Și-acum, hai.
Ia-ți cartea.
Nicholas, vreau să te văd cu lecția învățată...
în mai puțin de o oră.
- Mamă... - Ce e?
Dă-mi un pupic.
"Dă-mi un pupic... Dă-mi un pupic..."
Anne, așteaptă-mă afară.
Știi foarte bine că nu pot.
Stai acolo.
Doamnă Mills, trageți toate draperiile.
Fiica mea va trece prin camera de zi.
Da, doamnă.
E-n regulă, Anne.
Scumpule...
Mama nu poate fi cu tine tot timpul, nu?
Trebuie să înveți să te descurci pe cont propriu.
Unde-ți sunt mătăniile?
Oricând te simți speriat...
vreau să încerci cu toată puterea ta...
să spui un "Tatăl Nostru", și frica-ți va dispărea.
- Nu-i așa. - Ba da, așa e. Sincer.
Nu vezi, când faci așa...
Domnul e cu tine?
N-ai nici un motiv să te temi.
"Casa și familia".
"Noi toți trăim într-o casă, cu familia noastră".
"Familia este, de obicei, formată din părinți"...
"copii, și bunicii lor".
"Trebuie să fim cuminți"...
"și amabili față de ceilalți membri ai familiei"...
"și niciodată nu trebuie să ne certăm sau să ne batem"...
"cu frații și surorile noastre".
Aveți vreun copil?
Nu...
D-l Tuttle și Lydia sunt tot ce am...
și eu sunt tot ce au ei.
Ea așa s-a născut?
Mă scuzați, doamnă?!
Fata. S-a născut mută?
Nu.
Cred c-am terminat aici, doamnă.
Dacă-mi permiteți, cred c-am să merg
să văd dacă domnul Tuttle are nevoie de o mână de ajutor.
Nicholas!
Nicholas, sosesc!
Nicholas? Ce s-a întâmplat?
De ce plângeai?
N-am plâns. Eu învățam.
Dar tocmai te-am auzit... Anne!
Anne?
N-am terminat de învățat, mamă.
- Ești în regulă? - Da.
- De ce plângeai? - Nu eu.
Tocmai te-am auzit acum câteva clipe.
Nu trebuie să-ți fie rușine, iubito.
Nu-mi este.
Dac-aș fi plâns, ți-aș fi spus.
O, sigur... Deci, mi-am imaginat eu, așa-i?
Nu. A fost băiatul ăsta.
Ce băiat?
Victor.
Cine-i Victor?
Băiatul care a fost aici acum câteva clipe.
I-am spus să mă lase să învăț...
dar n-a vrut să se oprească din plâns.
Cred că e un plod răsfățat.
A spus c-ar trebui să părăsim casa...
O, așa a spus? Acum? Și de ce plângea?
Fiindcă nu-i place această casă...
dar trebuie să trăiască aici. Tatăl său e pianist...
- Tatăl său e pianist, nu-i așa? - Da.
Eu i-am spus că nu-i este permis să atingă pianul.
N-are voie, nu-i așa, mamă?
Deci, ai vorbit și cu tatăl său?
Nu, doar cu Victor.
Tatăl său era cu ceilalți, în hol...
Tocmai am venit din hol. Nu e nimeni acolo.
Trebuie să fi urcat scările. Ei vizitează casa.
Asta-i tot, Anne! Destul!
Și-acum, de ce plângeai?
Era Victor!
- Și unde-i el acum? - A ieșit de aici!
Vrei să-mi spui și mie cum, un băiat
poate intra și ieși din camera asta, dacă e încuiată?
Am crezut că m-am făcut foarte bine înțeleasă...
Nici o ușă nu se descuie
fără ca precedenta să fie încuiată mai întâi.
E așa de greu de reținut asta?
Casa asta e ca un vapor.
Lumina trebuie să fie controlată ca și cum ar fi apă...
deschizând și închizând ușile.
Sunt viețile copiilor mei în joc!
Dar, doamnă...
Nu vreau argumente. Liniște.
Care dintre voi a intrat ultima în camera asta?
Lydia?
Ea nu are cheie. Tocmai v-am spus asta.
Ai mai rămas tu, atunci.
Dar eu am fost în hol tot timpul.
Și-apoi am ieșit în grădină.
M-ați văzut cu propriii ochi.
Sper că nu sugerați c-aș fi fost eu!
Credeți că mi-ar scăpa din vedere un asemenea lucru
și aș pune în pericol viața proprie-mi fiice?
N-ar trebui să citești la masă.
O, chiar?
Și cine-i va spune mamei? Tu?
Sau poate tu?!
Într-adevăr, ai văzut un băiat?
Da. Îl cheamă Victor.
Și el e fantomă?
Nu fi prost. Fantomele nu sunt așa.
Dar cum sunt?
Ți-am mai spus de mii de ori.
Ele bântuiesc în veșminte albe și târâiesc lanțuri.
- De unde știi? - Pentru că le-am văzut.
Ele ies noaptea.
Prostii. Unde?
- Ești proastă. - Nici jumătate din cât ești tu.
Nu te cred că l-ai văzut pe băiat.
Crezi ce-ți place.
Curând, ai să ne implori să ne jucăm cu tine.
Nicholas!
Ce-i?
Uite.
De ce ai tras draperiile?
- N-am fost eu. - Cine-a fost, atunci?
Victor.
El a făcut-o toată noaptea.
Minți. Mă duc să te spun mamei.
- Deci, sunt o mincinoasă, așa-i? - Da.
Victor, ieși de după draperie
ca prostul de frate-meu să te poată vedea.
Lasă-mă-n pace.
Deci, acum nu mai vrei să-l vezi, nu?
Ești o creatură lașă.
Creatură lașă, lașă.
O voi face chiar eu, atunci.
De-ajuns, Victor...
Nicholas. Nicholas.
Spune-i să lase draperiile-n pace.
Nu vrea să mă asculte.
- Oprește-l... - Plecați din patul meu, amândoi.
Ăsta e patul nostru.
Ba nu, e-al meu.
Anne, te rog oprește vocea asta.
Să taci, creatură lașă.
Ascultă, dacă nu încetezi, o voi chema pe mama mea...
și te va arunca afară.
Tu nu-mi cunoști mama.
Și tu nu-mi cunoști părinții...
Anne, mă duc să-i spun mamei de tine.
Nu fi prost. Nu vezi că nu sunt eu?
Victor, atinge-i obrazul, să știe că ești real.
Mama! Ajutor!
Ajutor, mamă!
Ce este? Ce este?
Ce este?
S-a bătut cu mine... și i-am spus să tacă...
M-am săturat. Mă auzi?
M-am săturat cu tine!
N-am făcut nimic!
"De aceea Domnul Dumnezeu l-a alungat..."
"din grădina Edenului..."
"la munca pământului din care a fost plămădit".
"Astfel, El a gonit bărbatul afară..."
"și a pus la răsărit de grădina Edenului..."
"heruvimi și o spadă încinsă..."
"spre a păzi calea..."
"spre Arborele Vieții".
Cu asta, am terminat.
Foarte bine.
Acum poți să ceri iertare Fecioarei.
Ce? Nu așa ne-am înțeles!
N-am făcut nici o înțelegere, domnișorico.
Astăzi ești pedepsită și vei face tot ce spun eu.
Nu mă poți face să cer Fecioarei iertare.
Cum îndrăznești!
Mamă, nu voi cere iertare pentru ceva ce n-am făcut!
Ai spus fratelui tău că mai era cineva în cameră!
- Era acolo! - Minți!
Ba nu!
Anne...
îți amintești povestea cu Justus și Pastor?
Copiii care nu spun adevărul sfârșesc în iad.
Asta-i ce spui tu, dar am citit, în altă zi...
că acel iad e doar pentru copiii care n-au fost botezați.
Iar eu sunt!
"Și Avraam a luat lemnul..."
"de partea arzândă și l-a oferit lui Isaac, fiul său".
"Și a ținut focul în mână și un cuțit..."
"și ei au mers, amândoi împreună".
"Și Isaac s-a întors spre Avraam, tatăl său..."
"și i-a spus: Tată..."
"și el a spus: "Aici sunt, fiule"...
Te-ai uitat la Nicholas?
Da, doamnă.
Îngerașul a adormit repede.
Dar Anne?
E tot pe scări?
Da, doamnă.
Aș prefera să stau lângă ea, de unde s-o pot vedea...
dar nu pot broda într-o lumină așa de slabă.
Cât timp va mai sta pedepsită?
Sunt trei zile deja.
Depinde de ea.
Va trebui să-nvețe să-și înfrângă mândria
și să ceară iertare.
Oricum, ar fi timpul să-nceapă să citească Biblia.
Preotul va fi foarte încântat să audă asta, doamnă.
Dacă va binevoi să ne mai viziteze...
Știe foarte bine că acești copii nu pot ieși afară...
Mi-a spus ieri
că va veni cât mai curând posibil.
Am început să mă simt total ruptă de lume.
Ceața asta n-ajută deloc.
N-a persistat niciodată așa de mult...
E-adevărat, doamnă.
Până și pescărușii au devenit tăcuți...
Anne!
Anne, nu te aud!
Întâmplător, doamnă Mills...
M-am cam săturat de zgomotul
pe care-l face Lydia umblând deasupra capului meu.
Izbește înainte și-napoi
de parcă ar fi acolo trei ca ea.
Vreți să-i spuneți, cu blândețe, că nu e necesar
să stârnească o asemenea gălăgie
doar pentru a face puțină curățenie?
N-aș rezista încă unei migrene.
Îi voi spune, doamnă.
Mulțumesc...
Acum, chiar a mers prea departe.
Lydia! Lydia!
"și îngerul Domnului..."
Ce se întâmplă aici, sus?
Nimic, mamă. Eu doar citesc.
- Ai auzit și tu asta? - Să aud, ce?
"Și îngerul Domnului..."
"l-a chemat pe Avraam afară din Rai..."
"pentru a doua oară și i-a spus...
"Eu însumi am jurat credință Domnului..."
Ce-a fost asta?
Nu știu.
Anne, spune-mi cine face zgomotul ăsta.
Nu pot să-ți spun, mamă.
Spune-mi.
Ți-am spus atunci că a fost cineva în cameră
și m-ai pedepsit.
Acum, nu mai știu ce să spun.
Anne, vreau adevărul.
Spune-mi dacă e cineva la etaj.
Acolo. În magazia aia.
Mamă, lași să intre lumina!
- E o femeie... - O ce?
Unde au plecat?
Tocmai au trecut pe aici. Nu i-ai văzut?
Încotro au plecat?
Pe acolo, pe acolo, și-ncolo, jos, la fel.
Sunt pretutindeni. Spun că această casă este a lor.
Și se duc să dea jos draperiile.
Doamnă, calmați-vă, vă rog.
Nu mă voi calma!
Timp de 5 ani, cât a durat ocupația
am reușit să evit să calce picior de nazist în casa asta...
iar acum, e cineva aici, deschizând și închizând ușile.
Doamnă, asta-i o casă foarte veche.
Podelele scârțâie și țevile pocnesc...
Au fost voci. Îți spun eu.
Mamă, privește...
Un băiat și două femei, vorbesc împreună.
Mamă, privește!
Ți-am spus-o ieri.
Ăsta e tatăl, asta e mama...
ăsta-i Victor, iar asta e femeia bătrână...
Ce înseamnă numerele astea?
De câte ori i-am văzut...
Am văzut femeia bătrână, în special...
O, Dumnezeule din ceruri...
D-nă Mills, mergeți și chemați-l pe d-l Tuttle.
Trebuie să cercetăm toată casa imediat...
înainte de lăsarea întunericului.
- Da, doamnă. Chiar acum. - Mamă!
Da, dragă. Totu-i în regulă.
Nu ți se va întâmpla nimic atâta timp cât mama e aici.
Uite, mamă... Chiar mă sperie...
E ca și cum nu s-ar uita la tine
dar te poate vedea.
Și-i tot timpul prin preajmă spunând "Vino cu mine..."
Nu, Anne, nu mă minți.
Sincer, mami... Și mă întreabă tot felul de lucruri...
Victor mi-a spus că-i vrăjitoare.
Ce te întreabă?
Diverse...
Îi miroase respirația.
Vom da la o parte toate draperiile.
Nu vreau nici un colț întunecat, unde cineva s-ar putea ascunde.
Da, doamnă.
Voi două cercetați partea dreaptă...
și eu voi merge în stânga.
Apoi vom cerceta etajul.
Probabil sunt fantome
care au locuit în casa asta înainte...
Nu fi prostuț. Deja ți-am spus.
Fantomele umblă în veșminte albe...
târâiesc lanțuri și fac "Uhuu..."
Și-acum, Anne...
de ce inventezi astfel de povești?
Ba nu. Le-am citit în cărți.
Ei bine, n-ar trebui să crezi
chiar tot ce citești în cărți.
Asta e ce ne-a spus mama.
A spus că toate chestiile astea legate de fantome sunt prostii
și-atunci se așteaptă ca noi
să credem tot ce-i scris în Biblie.
Și voi nu credeți?
Cred unele lucruri...
Dar, de exemplu, nu cred
că Dumnezeu a creat lumea în șapte zile.
Și nu cred că Noe
a luat toate animalele într-o singură barcă,
sau că Sfântul Duh e un porumbel.
Nu, nici eu nu cred asta.
Porumbeii sunt orice, dar sfinți...
Ei fac caca pe ferestrele noastre.
Ați menționat așa ceva mamei voastre?
Doamnă.
Da?
Am cercetat pretutindeni, doamnă.
Nu este nimeni.
Înțeleg...
D-nă Mills.
Da, doamnă?
Aveți vreo idee ce-ar putea fi asta?
E un album fotografic, doamnă.
Nu... uite. Toți dorm.
Priviți.
Nu sunt adormiți, doamnă. Sunt morți.
E o carte a morții...
În ultimul secol, cred eu,
se făceau fotografii celor morți
în speranța că sufletele lor
vor continua să trăiască prin intermediul portretelor.
Sunt chiar și portrete în grup.
Și copii!
O, e macabru!
Cum pot fi acești oameni atât de superstițioși?
Durerea pierderii unei persoane iubite
îi poate determina pe oameni să facă lucruri ciudate.
Scapă de el. Nu-l vreau în casă...
Da, doamnă...
Doamnă Mills, e frig.
De ce nu veniți să stați lângă foc?
Mulțumesc foarte mult, doamnă.
Deci... spune-mi cum era când lucrai aici, înainte.
Aveai și atunci grijă de copii?
Nu, eram însărcinată cu organizarea muncilor casnice.
Erau mulți servitori?
O, în jur de cincisprezece.
Ca până în final
să rămânem doar trei dintre noi.
De ce?
Stăpânii s-au mutat la Londra.
Veneau pe aici din ce în ce mai rar...
până n-au mai venit deloc.
Așa că, treptat, casa a rămas goală.
Toți au sfârșit prin a părăsi această insulă blestemată.
Familia mea a plecat în vara lui 1940,
chiar înainte de invazie.
A fost ultima oară când am auzit de ei.
Nu-i condamn.
Dealtfel, și noi am plecat, deasemenea...
Deși, știți...
Câteodată, când părăsești un loc...
e ca și cum ar fi acolo, cu tine, tot timpul.
Totdeauna m-am simțit ca și cum n-aș fi părăsit, niciodată, această casă...
De ce ați plecat?
O, din cauza tuberculozei.
Tot ținutul a fost evacuat.
Atunci a muțit Lydia?
Da, așa cred...
deși memoria îmi cam joacă feste zilele astea, doamnă.
Ce i s-a întâmplat?
A fost ceva brusc, într-o zi.
Pur și simplu... a-ncetat să vorbească.
Dar trebuie să fi fost un motiv.
Oamenii nu-ncetează să vorbească așa, pur și simplu.
Aceste lucruri sunt totdeauna rezultatul
a tot felul de traume...
Ceva trebuie să se fi întâmplat cu ea.
Stăpânii vă tratau bine?
O, totdeauna erau foarte drăguți cu noi...
Ne tratau ca făcând parte din familie.
Știți, doamnă, cred c-am să plec la culcare...
altfel, nu voi fi în stare să mă trezesc dimineață.
Mergeți...
Eu mai rămân aici, o vreme.
Da, doamnă.
Îmi pare rău că am fost atât de dură cu tine.
Mă poți ierta?
Anne.
Mami...
Ce e?
Când vine tati acasă?
Când se termină războiul.
De ce-a plecat la război?
Adică, nimeni nu ne-a făcut nimic rău...
Tati a plecat...
Tati a plecat pentru că era foarte curajos...
și fiindcă nu era pregătit...
să lase germanii să-i spună ce are de făcut.
De ce...?
Charles...
...unde ești?
Doamnă Mills!
Ce s-a întâmplat, doamnă?
Cheia de la camera de muzică... dați-mi-o!
Repede!
Ce se-ntâmplă, doamnă?
Haide!
O, Dumnezeule.
Am cercetat eu însămi camera.
Era goală.
Luați pastilele astea, doamnă.
Vă vor face bine.
Și m-am simțit de parcă ar mai fi fost cineva acolo...
Și nu era uman...
Există ceva în această casă...
ceva diabolic...
doamnă...
Ceva ce nu e...
ca și restul.
Știu că nu credeți.
Nu credeți, nu-i așa?
Nu vă condamn.
Nici eu nu credeam aceste lucruri...
Acum le cred, doamnă.
Totdeauna am crezut în lucrurile astea.
Nu sunt ușor de explicat...
dar se întâmplă.
Cu toții am auzit povești despre lumea de dincolo...
și atunci...
și cred că uneori, lumea celor morți...
se amestecă cu lumea celor vii.
Dar e imposibil.
Domnul n-ar îngădui niciodată o așa aberație.
Viii și morții...
se vor întâlni doar la sfârșitul eternității.
Se spune și-n Biblie.
Doamnă...
nu totdeauna există un răspuns pentru orice.
Unde plecați, doamnă?
Mă duc în sat, să-i cer părintelui McGraw să ne facă o vizită.
Dacă el nu vine aici, atunci voi merge eu la el.
Mă voi înapoia cu el.
Doamnă, ar trebui să așteptați să se îmbunătățească vremea.
Am așteptat destul de mult...
Doamnă, preotul mi-a spus...
Nu-mi pasă ce ți-a spus!
Vreau să-mi spună mie, personal!
Trebuie să vină astăzi!
Dar ce o să-i spuneți?
Că am verificat fiecare cameră centimetru cu centimetru...
și acum am nevoie ca el să binecuvânteze.
Doamnă, vă rog, așteptați...
Totuși, e prea devreme...
- Domnule Tuttle. - Bună dimineața, doamnă.
Vreau să verifici dacă în grădină sunt pietre funerare.
Pietre funerare?!
Da. Când soțul meu a cumpărat casa...
ni s-a spus că aici ar fi fost un mic cimitir.
Cred că a fost pe acolo, printre copacii ăia.
N-am văzut nimic.
Verifică cu atenție. Ar putea fi acoperite.
Da, doamnă.
Trebuie să știu dacă a fost îngropată vreo familie aici...
și dacă au avut vreun băiețel... Victor.
Acum ea crede că e bântuită casa.
Crezi că e bine s-o lăsăm să plece?
O, nu-ți fă griji.
Ceața n-o va lăsa să ajungă prea departe.
O, da, ceața...
Ceața, desigur.
Și când crezi
că ar trebui să le dăm la iveală?
Toate la timpul lor, domnule Tuttle.
Toate la timpul lor...
Dacă tot vorbeam...
Charles?
Grace?
Ești aici. Ești aici.
Mi-au spus că nu mai e nici o speranță.
Mi-au spus că ar trebui să te consider mort.
Au spus o grămadă de lucruri...
O, mulțumesc.
Îți mulțumesc, Doamne.
Îți mulțumesc, Doamne...
În fiecare noapte m-am rugat pentru asta...
implorându-l pe Dumnezeu să te aducă înapoi.
Să le aducă, copiilor, tatăl înapoi.
Să-l aducă...
Dar unde ai fost în tot acest timp?
Pe-acolo... căutându-mi casa...
Ești așa schimbat...
Atât de diferit...
Uneori am suferit.
Doamnă...
Doamnă Mills...
acesta e soțul meu.
Sunt foarte încântată să vă cunosc, domnule.
E foarte slăbit.
Pe aici.
Vreau să-i pregătiți o baie fierbinte și niște haine curate.
Și ceva de mâncare...
Imediat, doamnă.
Ce fac micuții mei?
Tati!
De ce-a durat așa mult?
Bună, Nicholas.
Ți-am spus eu, ai văzut?
Ți-am spus că se va întoarce...
Ați fost cuminți amândoi?
Am fost foarte cuminți.
Ați ascultat-o pe mama?
Am ascultat-o.
Am învățat în fiecare zi pentru prima împărtășanie.
Tati, ai ucis pe cineva?
O! Uite că vine!
Dragule, ți-am pregătit cina.
Vii tu jos sau ai prefera...
Când coboară tati?
Ai răbdare, Anne. Tati nu se simte prea bine...
A spus că a văzut o mulțime de oameni morți.
Mami, când oamenii mor în război...
unde ajung ei?
O, ce întrebare...
- Depinde. - De ce?
Dacă au luptat de partea celor buni sau a celor răi.
Tatăl vostru, de exemplu, a luptat pentru Anglia...
de partea celor buni.
Cum știi care sunt cei buni și care sunt cei răi?
De-ajuns cu întrebările. Terminați-vă mâncarea.
Tu, niciodată nu vei merge la război.
Și, oricum, nici noi.
Dealtfel, nu pierdeți nimic.
E mult mai bine acasă cu mama și tatăl vostru...
care vă iubesc mult, mult de tot.
Și intrușii...
Nu sunt intruși aici.
Dar ai spus că sunt.
Nu, am spus că aici nu sunt intruși.
Nu vreau să mai aud nici un cuvânt legat de subiectul ăsta.
- Dar spuneai... - De ajuns!
Pot să spun ceva?
- Nu! - De ce nu?
Pentru că nu poți!
Anne, oprește-te să mai respiri așa.
M-ai auzit... Încetează.
Încetează să mai respiri...
Bine, pleacă în camera ta.
Pleacă în camera ta. Nu primești desert pe ziua de azi.
Oo, nu plânge de-acum, nu plânge.
O, oprește-te acum...
Uite ce față urâtă ai când plângi.
Nu-mi pasă!
Acolo, acolo.
Ascultă-mă...
Și eu i-am văzut.
I-ai văzut?
Da.
De ce nu-i spui mamei?
Poate atunci m-ar crede.
Sunt lucruri pe care mama ta nu vrea să le audă.
Ea crede doar în ceea ce a fost învățată.
Dar nu te îngrijora, mai devreme sau mai târziu...
îi va vedea.
Și-atunci totul se va schimba.
Cum?
O, vei vedea...
Atunci vor fi unele surprize mari.
Atunci vor avea loc... schimbări.
Schimbări?
Acum se comportă de parcă nimic nu s-ar fi întâmplat.
Ce e cu fiică-sa?
O, ea nu-i așa de încăpățânată.
Copiii vor fi ușor de convins.
Nu, mama e cea care ne va face probleme.
Crezi că soțul ei bănuiește ceva?
Nu. Cred că nici nu știe unde se află.
O, privește ce fiică drăguță am eu.
Mami a făcut voalul special pentru tine.
Arăt ca o mireasă.
Da. Așa e.
Trebuie să mai scurtez mânecile puțin.
Poți s-o scoți, acum.
Nu.
Rochia nu trebuie să fie pătată la prima ta împărtășanie.
Promit că n-o voi murdări.
Doar lasă-mă s-o mai port încă puțin.
O, doar puțin?
În regulă. Mă întorc imediat.
Să nu te așezi pe podea și să nu atingi pereții.
Nu.
Domnule, v-ar place să dansați?
Aș fi încântat.
Charles, nu poți continua așa.
Trebuie să mănânci ceva.
Pe cer...
nu știu dacă e înnorat sau senin...
Dar eu am ochi...
doar pentru tine, dragă.
Luna poate s-a înălțat...
Anne, trebuie să scoți rochia acum.
Anne, mă asculți?
Anne?
Ce-am vorbit eu de așezatul pe podea?
Dar e curată.
Nu contează.
De ce niciodată nu poți să faci ce ți se spune...
Ce s-a întâmplat?
Unde-i fiica mea?
Ce ai făcut cu fiica mea?
Ai înnebunit? Eu sunt fiica ta.
Nu! Tu nu ești fiica mea!
Nu! Nu!
Tu nu ești fiica mea! Nu!
Doamnă, am auzit strigăte.
Vrea să mă omoare!
Nu se va opri până nu ne ucide!
Nu se va opri!
Liniștește-te, copilă. Vino cu mine.
Ești rea! Ești rea! Rea!
Rea!
Cum se simte?
Încă nu s-a calmat...
așa că am lăsat-o cu tatăl său.
A insistat să vorbească cu el
Ce s-a întâmplat? De ce ați bătut-o?
Nu era ea...
Era o femeie bătrână, cu niște ochi ciudați.
Imita vocea fiicei mele.
Jur pe Dumnezeu că aia nu era fiica mea...
O, Dumnezeule. Doamne, ajută-mă.
Ce se întâmplă cu mine?
Nu știu ce se întâmplă cu mine.
Trebuie să vă odihniți mai mult.
Nu puteți căra întreaga responsabilitate a acestei case.
Lăsați-ne-o nouă.
Noi știm ce este de făcut.
Ce vrei să spui cu asta?
Cum adică voi știți ce este de făcut?
Nimic, doamnă. Eu sugeram doar...
Nu-i nimic de sugerat.
Cine crezi că ești?
N-aveți nici o idee despre ce este de făcut.
Sau aveți?
Ce sunt astea?
Pastilele pentru migrenă, doamnă.
Cele pe care le luați tot timpul.
Vă rog, aș vrea să rămân singură.
Da, doamnă...
Vino, copilă.
Anne mi-a spus totul...
Aș vrea să am o explicație, dar n-o am.
Mai întâi, am crezut că mai era cineva în casă.
Chiar am crezut că erau fantome.
Nu mă refer la fantome.
Mă refer la ce s-a întâmplat atunci.
Nu știu despre ce vorbești.
Spune-mi că nu e adevărat...
Spune-mi ce s-a întâmplat...
Întâmplat?!
Nu știu ce mi-a venit atunci.
Servitorii ne-au părăsit în toiul nopții...
N-au avut curajul să mi-o spună în față.
Știau că nu pot părăsi casa.
Știau.
Anne.
Anne, ce s-a întâmplat?
M-a lovit.
A înnebunit, la fel ca atunci.
Îți mai amintești?
Nu.
Trebuie să mă ierți, Charles.
Nu eu. Copiii.
Ei știu cât îi iubesc.
Ei știu că niciodată nu le-aș face rău.
Mai degrabă aș muri.
Ce ai de gând să faci?
Ești supărat pe mine?
M-am întors să-mi iau doar rămas bun...
de la soție și copii.
Acum, trebuie să plec.
Unde să pleci?
Pe front.
Nu. Războiul s-a sfârșit.
Războiul nu s-a sfârșit.
Ce tot vorbești acolo?
Nu mai pleci, mă auzi?
Ne-ai părăsit deja, odată. Nu poți pleca!
De ce?
De ce a trebuit să pleci în războiul ăsta stupid...
care n-a avut nici o legătură cu noi?
De ce n-ai putut rămâne aici, ca ceilalți?
Ceilalți s-au predat.
Cu toții ne-am predat!
Întreaga insulă a fost ocupată!
La ce te-ai fi așteptat?
Ce-ai încercat să demonstrezi ducându-te la război?
Locul tău era aici, cu noi.
Cu familia ta.
Te-am iubit...
și era suficient pentru mine...
trăind în acest întuneric...
în această închisoare...
Dar nu și pentru tine...
Eu n-am însemnat destul pentru tine...
De-aceea ai plecat...
N-a fost doar războiul.
Ai vrut să mă părăsești, nu-i așa?
Anne!
Nicholas!
Ce-i asta? Ce...
O, Dumnezeule!
Aici! O, Dumnezeule!
Aici!
Unde sunt draperiile?
Doamnă Mills!
Lasă-mă să văd. Lasă-mă să văd.
O, sunteți în regulă!
Sunteți în regulă!
Vreau la tata!
Tata a plecat.
Nu e adevărat!
Ba da, este.
E adevărat.
Te iubesc, mami.
Găsiți draperiile.
Cine a fost?
Cine a făcut asta?
Spuneți-mi!
Voi știți ce s-a întâmplat aici!
Știți, pentru că vi s-a întâmplat și vouă!
Tu îmi vei spune.
Scrie aici.
Scrie aici! Te rog!
Această atitudine nu va rezolva nimic, doamnă...
Oricum, nu știe să scrie.
- Unde sunt? - Ce?
Draperiile!
Draperiile... viața copiilor mei depinde de ele!
Cineva a luat draperiile!
Am luat la cunoștință, doamnă...
Nu este nevoie să ridicați vocea.
O, d-le Tuttle. Tocmai eram pe punctul de a vă chema.
Știți cine ar fi putut să ia toate draperiile?
Draperiile?
O, Doamne.
De ce ar fi vrut cineva să ia toate draperiile?
Pentru a intra lumina zilei în această casă, îmi imaginez.
Lumina zilei... Desigur.
Cineva vrea să-mi ucidă copiii.
De ce credeți că lumina zilei i-ar ucide?
Ai înnebunit?
Ți-am spus.
Abia ți-am spus!
Copiii sunt fotosensibili!
Lumina îi va ucide!
Da, dar asta a fost înainte.
Condiția lor ar putea să se fi rezolvat de la sine.
Dacă niciodată nu-i expuneți la lumină...
de unde știți că nu s-au vindecat?
Cumnata mea avea atacuri teribile de reumatism...
la picioare și șale.
Apoi, într-o bună zi...
au dispărut.
Mă duc să găsesc acele draperii...
și după ce mă veți ajuta să le agăț...
veți părăsi această casă!
Și cum rămâne cu stăpânul, doamnă?
Ce va avea de spus despre toate astea?
Dați-mi cheile voastre.
Vreau cheile voastre, acum!
Știu ce urmăriți.
Vreți să ne înspăimântați.
Vreți să plecăm, eu și copiii mei.
Ați urmărit să puneți mâna pe casă...
începând chiar din prima zi, de când ați venit.
Acum, dați-mi cheile. Nu v-o mai cer odată.
Ar trebui să încercați să vă calmați, doamnă.
Dați-mi cheile.
Dați-mi-le.
Și acum, afară de aici.
Știți ceva, domnule Tuttle?
Cred că am ajuns la capătul răbdării.
Dar dumneavoastră?
O, da. Categoric.
Mai bine am merge să descoperim pietrele funerare.
Ce a făcut mami?
Abia ți-am spus. A înnebunit.
Mincinoaso.
- A înnebunit! - Mincinoaso, mincinoaso!
La somn.
Unde mergi?
M-am săturat.
Mă duc prin pădure, să-l caut pe tata.
Vrei să fugi?
Dacă mă agăț de burlan...
pot să cobor până pe pământ.
E foarte ușor.
Dacă mama te găsește afară, ai încurcat-o.
Da, da, da...
Anne, așteaptă!
Vreau să merg și eu să-l caut pe tata.
Mincinosule. Tu nu vrei să rămâi singur.
Fricosule, fricosule!
Mai taci!
Anne, cred că ne-am rătăcit.
N-am părăsit nici grădina încă, prostuțule.
- Mi-e frică. - N-ar fi trebuit să vii, atunci.
- Spune ceva. - Ce-ar trebui să-ți spun?
Nu știu. Orice.
Să vedem... Numele meu e Anne și eu merg.
Eu merg... și numele meu e Anne.
Ce sunt alea de acolo?
Cred că sunt morminte.
Nu te apropia!
De ce nu?
Și dacă sare o fantomă afară?
Mormintele nu au fantome. Doar schelete.
Scrie ceva aici.
Să mergem!
Așteaptă!
Decembrie 1891
Anne! Ce scrie?
Trebuie să fiți puternici acum, copii...
Nicholas, vino aici!
Doamnă Mills, vă rog, nu-i spuneți mamei c-am fugit.
Nu vorbi cu ei!
De ce?
- Sunt morți! - Ce?
Sunt fantome! Te rog, vino aici!
Copii!
Nicholas!
Sunt fantome?
De ce nu poartă cearșafuri și nu târâiesc lanțuri?
Tu ai spus asta...
Nu contează ce am spus! Pleacă de lângă ei!
Tot timpul mă tachinezi și-mi spui minciuni...
și m-am săturat!
Nu te tachinez! Îți spun adevărul!
Vino aici!
Repede!
Copii!
Fugi!
Haideți! În casă!
Nu vă mai apropiați!
Nu mișcați!
Nu vă faceți probleme, doamnă...
Tuberculoza ne-a terminat...
de acum mai bine de jumătate de secol.
Cărați-vă!
Deschideți ușa, doamnă... Vă rog...
Ce vreți?
Mamă, nu deschide ușa. Nu.
Le-am văzut mormintele.
Mergeți sus și ascundeți-vă.
- Haideți. - Mi-e frică.
Nu vă despărțiți!
Orice ați face, să nu vă despărțiți.
Ascundeți-vă. Plecați. Plecați.
Am încercat să vă facem să înțelegeți...
Să înțeleg, ce?
În legătură cu casa...
Despre noua situație...
Ce situație?
Cu toții trebuie să învățăm să trăim împreună...
Viii și morții.
Dacă sunteți morți, lăsați-ne în pace!
Lăsați-ne în pace!
Intră aici. Treci înăuntru.
Și presupunând că am pleca acum...
credeți că ei vor pleca?
Cine?
Intrușii.
Nu sunt intruși aici.
Ei au dat draperiile jos...
Aici nu sunt intruși.
O, da... Vă asigur că ei au fost...
Și acum sunt acolo, înăuntru, cu dumneavoastră și cu copiii.
Așteptându-vă...
Nu!
Ba da... Și credeți-mă, mai devreme sau mai târziu...
vă vor găsi.
Ascultă, așteaptă aici, mă voi întoarce într-un minut.
Nu, nu, nu. Mami a spus că nu trebuie să ne despărțim.
N-o putem lăsa de una singură.
Încetează să mai respiri așa.
Nicholas, încetează să mai respiri așa.
Oprește-te să mai respiri!
Îi poți auzi? E cineva acolo.
Veniți cu noi, copii...
Veniți cu noi...
Nicholas?
Anne?
Unde sunteți?
Răspundeți-mi!
Intrușii i-au găsit.
Nu mai putem face nimic, acum.
Va trebui să mergi sus și să discuți cu ei.
Tatăl nostru, care ești în Ceruri...
sfințit este numele Tău...
vie împărăția Ta, facă-se voia Ta...
Precum în Cer...
așa și pe Pământ.
Pâinea noastră cea de toate zilele, dă-ne-o nouă astăzi...
și ne iartă nouă, greșelile noastre...
De ce vă temeți, copii?
De ce nu vreți să vă fim prieteni?
Haideți. Vorbiți-ne...
Spune-mi ce s-a întâmplat.
Nu-i spune! Nu-i spune!
"Nu-i spune"...
Dacă îi spun, ne vor lăsa în pace.
Mami!
"Mami"...
De ce plângi, copilă?
Ce s-a întâmplat în camera asta?
Ce v-a făcut mama voastră?
Ceva legat de o pernă...
Așa v-a ucis?
Cu o pernă?
Ea nu ne-a ucis!
Copii, dacă sunteți morți...
de ce mai rămâneți în casa asta?
Nu suntem morți!
De ce mai rămâneți în casa asta?
Nu suntem morți!
De ce mai rămâneți în casa asta?
"Nu suntem morți. Nu suntem morți".
Nu suntem morți!
Ești în regulă?
Da. Doar un pic amețită, asta e tot.
Ce s-a întâmplat?
Ne-au contactat.
Toți trei?
Aparent, da.
Mama și cei doi copii.
Foarte interesant, nu crezi?
Interesant?
M-am speriat cu tot spiritul meu!
Dragă, calmează-te.
Nu. Nici pe departe. Am făcut până acum cum ai vrut tu...
dar acum tu să mă asculți.
E imposibil să mai stăm în această casă, prea mult.
E cât se poate de clar...
că aceste ființe nu vor ca noi să trăim aici.
Nu știm nimic despre ele, încă.
Ba da, știm!
Știm că femeia a înnebunit...
și-a sufocat amândoi copiii, apoi s-a împușcat singură.
E cât se poate de suficient. Gândește-te la fiul nostru.
Nu e nimic, aici, în neregulă cu Victor.
Ba da, aici este! A avut coșmaruri.
A spus că a văzut-o pe fata asta...
și chiar și această doamnă a fost posedată de ea.
Te rog, lasă-ne să părăsim casa asta...
În regulă.
O vom părăsi mâine dimineață.
O, mulțumesc lui Dumnezeu pentru asta.
Am să merg să văd ce face Victor.
Încă odată, mulțumesc foarte mult că ați venit.
Cu plăcere.
Sper că v-am fost de oarece ajutor.
O, da, desigur. Trebuie să recunosc...
La început, nu puteam înțelege...
ce caută perna în mâinile mele...
sau de ce voi nu mai mișcați.
Apoi, am știut...
S-a întâmplat...
Mi-am ucis copiii.
Am luat pușca...
mi-am lipit-o de tâmplă...
apoi am apăsat trăgaciul.
Nimic.
Apoi am auzit râsetele voastre în dormitor.
Vă jucați cu pernele...
ca și când nimic nu s-ar fi întâmplat.
Și m-am gândit... că Domnul, în marea Lui milă...
mi-a dat încă o șansă...
spunându-mi... "Nu renunța".
"Fii puternică".
"Fii o mamă bună".
"Pentru ei".
Dar acum...
acum...
ce înseamnă toate astea?
Unde suntem?
Tânăra Lydia a spus ceva foarte asemănător...
când a realizat că toți trei suntem morți.
Și atunci, a fost ultima dată când a vorbit.
Dar n-am putut să vă spun asta, până acum.
Vreți să fac câte o ceșcuță de ceai, doamnă?
Intrușii pleacă...
dar alții vor veni.
Acum, uneori îi simțim...
Alteori, nu.
Dar așa a fost întotdeauna...
Doamnă...
Mami...
Tata a murit în război, nu-i așa?
Da.
Îl vom mai vedea vreodată?
Nu știu.
Dacă suntem morți, unde e iadul?
Nu știu, nici măcar nu știu dacă este un iad.
Nu-s mai înțeleaptă decât sunteți voi...
dar știu că vă iubesc.
Întotdeauna v-am iubit...
Și această casă e a noastră.
Spuneți-o cu mine.
Această casă e a noastră.
Această casă e a noastră...
Această casă e a noastră.
Mami, uite. Nu ne mai face rău.
Nimeni nu ne poate face să părăsim această casă.
Să mergem, Victor.
DE VANZARE!